До 2030 г. 700 милиона души ще се разселят по света заради недостиг на вода. Най-конфликтните точки са в Африка – заради Сини Нил, между Турция, Сирия и Ирак – заради Тигър и Ефрат, между Китай и Индия заради река Инд
Един от най-ценните природни ресурси – водата, се подценява вече три десетилетия от всички български правителства. Дори глобалното затопляне, което вече е настъпило и показателите му се влошават от година на година, не подсетиха властите да си поставят като национална цел подсигуряването на вода за населението, селското стопанство и индустрията. Водата, която имаме от създадените през миналия век язовири, а губим заради лошо управление. Фермерите понасят ежегодни щети заради суша или преовлажняване поради интелектуалната неспособност на политиците да решат проблема с разхищението и високите цени, които плащат малкото водоползватели. Надеждата, че поне поливната вода ще бъде подсигурена с реконструкцията и модернизирането на напоителните съоръжения чрез средства от Националния план за възстановяване и устойчивост, се изпариха.
В същото време в света назряват и избухват междудържавни конфликти заради големите реки, които преминават през няколко държави. Би Би Си разглежда темата по подробно и статия, озаглавена „Как назряват войни заради недостига на вода“. Ето и най-интересните откъси от нея.
![Турският язовир Илису, който бе пуснат в експлоатация през 2020 г., намали водотока на река Тигър, кято надолу върви към Сирия, Ирак и Иран](http://agroplovdiv.bg/wp-content/uploads/2021/08/p08vxs93.jpg)
Турският язовир Илису, който бе пуснат в експлоатация през 2019 г., намали водотока на река Тигър, която надолу върви към Сирия, Ирак и Иран
Безпрецедентни усилия за изграждане на язовири и извличане на вода от големите реки оставят държавите по-надолу по течението все по-жадни, увеличавайки риска от конфликти.
Около една четвърт от световното население сега е изправено пред остър недостиг на вода поне един месец през годината. Това кара мнозина да търсят по-сигурен живот в други страни.
„Ако няма вода, хората ще започнат да се движат“, казва Кити ван дер Хайден, ръководител на международното сътрудничество в холандското външно министерство и експерт по хидрополитика. Недостигът на вода засяга приблизително 40% от световното население и според прогнозите на Организацията на обединените нации и Световната банка сушата може да изложи до 700 милиона души на риск от разселване до 2030 г.
„Ако няма вода, политиците ще се опитат да я хванат и може да започнат да воюват за нея“, казва тя.
През 20 -ти век глобалното потребление на вода нараства повече от два пъти спрямо темповете на нарастване на населението. Днес този дисонанс води много градове – от Рим до Кейптаун, Ченай до Лима – към дажби за вода. Водните кризи се класират в челната петица на списъка на глобалните рискове на Световния икономически форум по въздействие почти всяка година от 2012 г. насам. През 2017 г. тежките засушавания допринесоха за най-тежката хуманитарна криза след Втората световна война , когато 20 милиона души в Африка и Средния Изток в Азия бяха принудени да напуснат домовете си поради съпътстващия недостиг на храна и избухналите конфликти.
Питър Глейк, ръководител на базирания в Оукланд Тихоокеански институт, е прекарал последните три десетилетия в изучаване на връзката между недостига на вода, конфликта и миграцията и вярва, че водният конфликт се увеличава. „С много редки изключения, никой не умира буквално от жажда“, казва той. „Но все повече хора умират от замърсена вода или конфликти за достъп до вода.“
Глейк и неговият екип стоят зад хронологията на водния конфликт: дневник от 925 водни конфликта, големи и малки, простиращи се назад до дните на вавилонския цар Хамурапи. В никакъв случай не е изчерпателен и изброените конфликти варират от пълни войни до спорове между съседи. Но това, което разкриват, е, че връзката между водата и конфликта е сложна.
Прелиствайте записите, които той и колегите му са съставили, става ясно, че по-голямата част от конфликтите са свързани със земеделието. Може би не е изненадващо, тъй като селското стопанство потребява 70% от сладката вода. В полусухия регион Сахел в Африка, например, има редовни съобщения за пастири и фермери, които се сблъскват жестоко заради оскъдните доставки на вода, необходима за техните животни и култури.
Но с нарастването на търсенето на вода нараства и мащабът на потенциалните конфликти.
„Последните изследвания по темата наистина показват, че насилието, свързано с водата, се увеличава с течение на времето “, казва Чарлз Исландия, глобален директор по водата в Световния институт за ресурси. „Нарастването на населението и икономическото развитие стимулират нарастващото търсене на вода в световен мащаб. Междувременно изменението на климата намалява водоснабдяването и/или прави валежите все по-нестабилни на много места.“
Двойният ефект от водния стрес и изменението на климата е най-очевиден от широкия басейн на реките Тигър и Ефрат, включващ Турция, Сирия, Ирак и западен Иран. Според сателитни снимки регионът губи подземни води по-бързо от почти навсякъде другаде по света.
През юни 2019 г., когато в иракските градове нахлу гореща вълна от 50°C , Турция заяви, че ще започне да пълни язовира си Илису в началото на Тигър. Това е последният обект от дългогодишен проект на Турция за изграждане на 22 язовира и електроцентрали по протежение на Тигър и Ефрат, който според доклад на френското Международно бюро по водите оказва значително влияние върху водотока в Сирия, Ирак и Иран. След завършването на турския Guneydogu Anadolu Projesi (GAP), той ще включва до 90 язовира и 60 електроцентрали.
Вследствие на язовира Илису, водотокът на реката в Ирак се намали наполовина. На хиляди километри жителите на Басра видяха, че качеството на водата им се влошава . През август стотици хора се лекуваха в болниците на Басра, страдащи от обриви, коремни болки, повръщане, диария и дори холера, според Human Rights Watch .
Историята в Басра, Ирак има две части. Първо, има очевидно изпускане на отпадъчни води без никакво пречистване в местните водни пътища. Но трябва да се вземе предвид и язовира на турската граница – с по-малко сладка вода, която се стича по Тигър и Ефрат, солената вода прониква по-нагоре в реката ( от Персийския залив). С течение на времето тя съсипва реколтата и разболява хората.
Партньорството „Вода, мир и сигурност“ (WPS), в което участват шест американски и европейски неправителствени организации, създаде инструмента WPS Tool. С него може да се идентифицират места, където конфликтите във връзка с водата са изложени на риск.
Северните равнини на Индия, например, са един от най -плодородните земеделски райони в света, но днес селяните редовно се сблъскват заради недостига на вода. Основните данни разкриват, че ръстът на населението и високите нива на напояване са изпреварили наличните доставки на подземни води. Въпреки буйно изглеждащите ниви в района, картата на WPS класира почти всеки район в Северна Индия като „ изключително опасен“ по отношение на изходното напрежение за водата. Три ключови реки, които захранват района – Инд, Ганг и Сутлей. Всички те извират от тибетската страна на границата (Тибет е под контрола на Китай – б.р.) и са жизненоважни за водоснабдяването както в Индия, така и в Пакистан. Няколко гранични схватки наскоро избухнаха между Индия и Китай, който претендира за райони нагоре по течението. Силен сблъсък през май миналата година в долината Галуан, през който тече приток на Инд, остави 20 индийски войници убити. По-малко от месец по-късно имаше съобщения, че Китай изгражда „структури“
Но данните, събрани от инструмента за глобално ранно предупреждение, също разкриват някои странни тенденции. В някои от най-натоварените от водата части на света изглежда има миграция на хора в тези райони. Оман например страда от по-високи нива на суша от Ирак, но приема стотици хиляди мигранти годишно преди пандемията. Това е така, защото Оман се справя далеч по -добре от Ирак по отношение на корупцията, водната инфраструктура, етническото фракционизиране и хидрополитическото напрежение. „Уязвимостта на една общност към сушата е по-важна от самата суша“, казва Лина Еклунд, изследовател на физическата география в шведския университет Лунд.
Дори там, където има тежка суша, сложната комбинация от фактори ще определи дали ситуацията действително води до конфликт: социалното сближаване е едно от най -важните. Вземете например кюрдския регион на Ирак: район, който пострада от същата петгодишна суша, която избута един и половина милиона сирийски фермери в градските центрове през март 2011 г. Стегнатата кюрдска общност не преживя недоволство или последващи борби. Това е така, защото сирийското правителство, целящо самодостатъчност на храните, отдавна е субсидирало земеделието, включително горива, торове и подземни води.
Но ако потенциалните точки на възпламеняване на конфликти за водата могат да бъдат идентифицирани, може ли да се направи нещо, за да се спрат в бъдеще?
За съжаление, няма универсално решение за недостига на вода. В много страни простото намаляване на загубите и течовете може да има огромно значение. Ирак например губи до две трети от пречистената вода поради повредена инфраструктура.
Много може да се направи за освобождаване на повече вода чрез обезсоляване на морска вода. Понастоящем Саудитска Арабия задоволява 50% от нуждите си от вода чрез този процес. „Сивата“ или отпадъчна вода, рециклирането също може да предложи евтина, лесна за изпълнение алтернатива, която може да помогне на земеделските общности, засегнати от суша. Една оценка на глобалното обезсоляване и пречистване на отпадъчни води предвижда, че увеличеният капацитет може да намали дела на засегнатото световно население при тежък недостиг на вода от 40% на 14% .
По света има много примери, при които напрежението е високо – конфликтът в Аралско море, включващ Казахстан, Узбекистан, Туркменистан, Таджикистан и Киргизстан; конфликтът за река Йордан между левантанските държави; спорът за река Меконг между Китай и неговите съседи в Югоизточна Азия. Все още няма избухнал конфликт. Но Шмайер посочва и един спор, който показва признаци, че би могъл.
Египет, Судан и Етиопия зависят от Сини Нил и отдавна си разменят политически удари заради Големия етиопски язовир, който е три пъти по-голям от езерото Тана, което дава началото на реката.
Когато етиопското правителство обяви плановете си да продължи самостоятелно напред, Египет и Судан проведоха съвместно военно учение през май тази година, изрично наречено „Пазители на Нил“. Точно заради Сини Нил е може би най -високия риск от избухване на водна война, въпреки че има няколко други горещи точки по света.
Споразуменията за споделяне на вода са често срещан начин за деескалация на този вид спорове. Повече от 200 са подписани от края на Втората световна война – като например Договора за водите на Инд от 1960 г. между Индия и Пакистан и споразумение между Израел и Йордания, подписано преди техния мирен договор. Но повече от десетилетие опит на ООН да въведе глобална конвенция за водите за трансграничните реки и езера доведе само до това, че 43 държави се съгласиха да бъдат обвързани от нея .
Там, където се налага освобождаване на допълнителна вода, изследванията последователно показват, че обезсоляването и пречистването на отпадъчните води са две от най -ефективните стратегии.
Може би Египет се вслушва в това послание. Правителството на страната миналата година посредничи в редица сделки за откриване на 47 нови инсталации за обезсоляване в страната , заедно с най-голямата пречиствателна станция за отпадни води в света. Въпреки че египетските власти са ускорили строителството на централите, по-голямата част от тези проекти няма да могат да бъдат завършени до 2030 г., а ситуацията с водата в страната продължава да се влошава.